КАЈТЕЗ-СУВАЧАР Илинка – в. СУВАЧАР-КАЈТЕЗ Илинка
КАКАВ ОТАЦ ТАКАВ СИН (Le fils à papa)
КАКАВ ОТАЦ ТАКАВ СИН (Le fils à papa) – шала у 3 чина. Написали: Антони Мар и Морис Девалијер. Прво извођење у Паризу, 1906, у нашој земљи 22. I 1910. у ХНК Згб.
Прво извођење у НП у НСаду 30. III 1922. Превео: Јулије Бенешић. Подела узета са плаката представе одржане 12. X 1922. у НСаду. – Рд. М. Хаџи-Динић; М. Хаџи-Динић (Барон Дезобре), Д. Васиљевићка (Бароница Дезобре), М. Душановић (Хибер), Стеван Јовановић (Боалије), В. Јовановићка (Жаклина), Ј. Стојчевић (Шарансеј), С. Савић (Помарел), Р. Кранчевићка (Аурелија), М. Јанковићка (Роз-Кроа), М. Филиповићка (Маријета), Л. Лазаревић (Алексис), А. Верешчагин (Емил), В. Ивановић (Комесар), О. Кожај (Први полицајац), М. Пашко (Други полицајац). – Изведено 14 пута.
Прво извођење у СНП 23. IX 1925. у Тителу. Подела узета са плаката представе одржане 9. VI 1926. у Вршцу. – Рд. М. Душановић; М. Хаџи-Динић (Барон Дезобре), М. Марковићка (Делфина), М. Душановић (Хибер), С. Савић (Помарел), Р. Алмажановићка (Аурелија), М. Живановић (Боалије), З. Душановићка (Жаклина), Д. Марковић (Шарансеј), Н. Живановићка (Роз-Кроа), Ј. Силајџић (Алексис), Љ. Динићка (Маријета), С. Душановић (Комисар). – Изведено 13 пута.
ЛИТ: Хр., „Какав отац такав син“, Јединство, 1922, бр. 837, с. 3; А-м, „Какав отац такав син“ – Народно позориште, Застава, 1922, бр. 75, с. 3; (m), „Wie der Vater, so der Sohn“, Deutsches Volksblatt, 2. IV 1922; В., У четвртак 11. марта приказан је „Какав отац такав син“, комедија у 3 чина, превод с француског, Ново време, Стари Бечеј 1926, бр. 12, с. 4; А-м, Српско народно позориште, Србија, Сремска Митровица 1926, бр. 33, с. 4; А-м, Српско народно позориште, Банатски гласник, Велики Бечкерек 1926, бр. 17, с. 4.
В. В.
КАКО ХОЋЕТЕ – в. БОГОЈАВЉЕНСКА НОЋ
КАКО ХОЋЕТЕ – в. БОГОЈАВЉЕНСКА НОЋ
КАЛДЕРОН ДЕ ЛА БАРКА Педро (Calderón de la Barca Pedro)
КАЛДЕРОН ДЕ ЛА БАРКА Педро (Calderón de la Barca Pedro) – шпански драмски писац (Мадрид, 17. I 1600 – Мадрид, 25. V 1681). Школовао се у Језуитском колеџу у Мадриду, а права студирао у Саламанки. Био је члан шпанске војске између 1625. и 1635, а касније је био и духовник високог црквеног звања. Написао је око 200 дела, 120 комедија и 80 причесних мистерија. Његове најзначајније драме су: историјске: Кнез села Заламеје (Градоначелник из Заламеје), Лекар/Исцелитељ своје части, За тајну увреду, тајна освета (Подмуклој увреди подмукла освета), Сликар своје обешчашћености; религиозне: Побожност за крст, Чудесан чаробњак/мађионичар, Живот је сан; митолошке комедије: Ехо и Нарцис, Прометејева статуа, Ни Амор не измиче љубави, Аполонов ловор; Госпа вампир, Шта је најсавршеније, Априлска и мајска јутра и многе друге. Прославио се једночинкама са мотивима из Библије, а највећу славу је стекао филозофском комедијом Живот је сан (La vida es sueño), која је била је често на позоришним репертоарима. У СНП је премијерно изведена 24. II 1874. у преводу Александра Сандића са немачке прераде Карла Аугуста Веста.
ЛИТ: Т. Манојловић, Педро Калдерон де ла Барка, ЛМС, 1931, бр. 329, с. 168-169.
М. Л.
КАЛЕЗИЋ Василије
КАЛЕЗИЋ Василије – књижевник (Јастреб, код Даниловграда, 10. IV 1931 – Београд, 23. VII 2018). Основну школу учио је у Ђаковици и Даниловграду (1937-1941), а гимназију у Никшићу (1946-47) и Титограду (1947-1950). Дипломирао је књижевност 1955. на Филозофском факултету у Бгду, а докторирао у НСаду 1975. са тезом „Тенденције у књижевности и сукоби напредних писаца између два рата“. Од 1955. до 1956. радио је у Учитељској школи у Вршцу, од 1957. до 1959. у Дечјем дому „Иво Лола Рибар” у Вршцу, а од 1959. до 1962. био је директор гимназије у Бечеју. Г. 1962. дошао је у Завод за унапређење образовања Војводине у НСаду, где је уређивао публикације: Географија у школи 1967, Настава страних језика у основној школи 1967, Савремено обликовање 1967-68, Савремена настава мађарског језика 1968. Као истакнути културни радник постављен је 1. X 1973. за в. д. директора потом и директора Драме СНП, а једно време је радио као књижевни референт у Драми СНП и био стручни сарадник Енциклопедије СНП. Од 1980. до 1982. био је управник НП у Бгду, а одатле је прешао у издавачку кућу „Народна књига”, где је радио као уредник до одласка у пензију 1988. Написао је више предговора, поговора и приредио више публикација: Ђ. Јакшић: Песме (Бгд 1963), Ј. Дучић: Изабрана дела (Бгд 1964), М. Ракић: Песме (Бгд 1965), Ф. М. Достојевски: Избор из дела I (Бгд 1965), М. Лалић: Хајка (Титоград 1967), Р. Зоговић: Жилама за камен (Титоград 1969), М. Предић: Еуфрозина или судбина глуме (НСад 1970), М. Антић: Лева страна света (НСад 1971) и др. Међу књигама које је приредио запажен је избор чланака и есеја о глумачкој уметности Милана Предића (издање Стеријиног позорја), док је књигом Критички спорови, у којој зналачки расправља о демократском схватању културе код нас, скренуо пажњу јавности на себе као бескомпромисног и јасно опредељеног критичара. Био је сарадник Југословенског књижевног лексикона и Енциклопедије Југославије, а сарађивао је у многим листовима, часописима и публикацијама: „Књижевност и језик”, „Педагошка стварност”, „Сусрети”, „Стремљења”, „Политика”, „Дневник”, „Трибина”, „Филолошки преглед”, ЛМС, „Поља”, „Побједа”, „Позориште”, „Књижевне новине”, „Савременост”, „Magyar szó”, Зборник за славистику, „Око”, „Дуга”, „Мостови”, „Сцена” и др. По примању дужности директора Драме сматрао је „да СНП мора по систему, одређеном критеријуму и јасном циљу да се постави према српској, или још уже: војвођанској, класици (а то значи да ни једна сезона не би смела да прође без једног дела), затим према југословенској класици, најзад – према светској, а упоредо са тим и према савременој драми, и у нашој и у светској”. За време његовог деловања као директора, Драма СНП је извела веома запажене и награђиване представе: Покондирена тиква, Буба у уху, Фројлаjн Ана, На дну, Николетина, Зли дуси, Љубавно писмо, Вучјак, Хасанагиница, Ујеж, Гастарбајтер опера и др.
БИБЛ: Нушић „ Пост мортем” у сукобу напредних, у: ЛМС, 1964, књ. 394, с. 338-347; Фjодор Достојевски: Избор из дела, Бгд 1965; Критички спорови, НСад 1969; Милан Предић: Еуфрозина или судбина глуме, НСад 1970; Нови критички спорови, НСад 1973; Покрет социјалне литературе, Бгд 1975; Сукоби социјалне литературе и надреализма, НСад 1977; У Крлежином сазвјежђу, Згб 1982; Иво Андрић у нашим споровима, Бгд 1985; Спорни списи спорни писци, Бгд 1986.
ЛИТ: В. Крњевић, Калезићева диман завеса, Политика, 25. I 1970; А-м, Василије Калезић директор Драме СНП, Дневник, 28. IX 1973; А-м, Василије Калезић, нови директор Драме СНП, Политика, 28. IX 1973, с. 14; Р. Поповић, Критика је борба за истину, Позориште, НСад 1973, бр. 2, с. 11; Д. Н(иколић), Разговор са Василијем Калезићем, директором Драме – Три премијере отварају сезону, Позориште, НСад 1974, бр. 1, с. 6; Н. Милошевић, В. К. као верник и као истраживач, Дуга, 17. IV 1976; В. Тренковић, В. К., покрет социјалне литературе, Политика, 10. VI 1976; Н. Тимоченко, В. К. као неуморни аутобиограф, Око, 21. X 1976; В. Ђуровић, В. К., У Крлежином сазвјежђу, Побједа, 9. X 1982; С. Радуловић, В. К., У Крлежином сазвјежђу, Књижевне новине, 11. XI 1982.
М. Л.
КАЛИЊИН Валентин
КАЛИЊИН Валентин – члан оперског хора. Руски емигрант, погинуо за време Другог светског рата. Члан Опере НП у НСаду био је од 1921. до 1927. Певао је и мање солистичке улоге.
УЛОГЕ: Турел (Мадам Помпадур), Маркиз Дибоа (Играчица Каћа), Рихард Гец (Карневалска вила), Жорж Гримстн (Гејша), Ватерлинд (Холандска женица), Серењи (Кнегиња чардаша), Анђело (Лутка), Павлович (Граф Луксембург).
В. В.
КАЛИЋ Даринка
КАЛИЋ Даринка – преводилац. Рођена је 1865. у НСаду, где је завршила српску народну основну школу и вишу девојачку школу. Матурирала је у Учитељској школи у Сомбору 1884. Учитељевала је у Горњем Ковиљу, а од 1896. у НСаду. Због болести је пензионисана 1906. Повремено се оглашавала у листовима и часописима („Зора“, „Женски свет“, „Застава“) стиховима или преводима. Преводила је са чешког. Са тог језика превела је и драму Дипломати Емануела Боздјеха, играну у СНП први пут 1900.
Б. Кв.
КАЛИЋ Зорка
КАЛИЋ Зорка – глумица и певачица – аматер (Нови Сад, 17. IV 1865 – Глина, 27. X 1939). Цинцарског је порекла. Отац Димитрије био је варошки поткапетан, мати Ружица, а брат Мита (в) драмски писац. Аматерски је наступала у СНП превасходно у представама с певањем као девојчица. Похађала француски институт „Изоа”, где је савладала француски и немачки језик. Школовала се такође и у Н Саду и Суботици, где је завршила учитељску школу, а затим је учила Вишу девојачку школу у Пешти. Четири г. радила је као учитељица у Јасенову у Банату, а после је прешла у Молдаву. Удала се у Чешку и под презименом Ховоркова. У Чешкој је активно радила на промоцији српске културе, а са супругом је организовала аматерске представе – адаптације дела из српске књижевности. У Прагу је уређивала часопис „Српско цвеће“ (покренут 1906). Такође су уређивали едицију Srbská knihovna (Српска библиотека). Од 1900. била је члан прашког одбора Централног друштва чешких жена, а од 1908. до 1912. била је и председница Друштва. Преводила је многе домаће писце на чешки језик, као и чешке писце на српски језик. Сарађивала је у листовима: Јавор, Коло, Бранково коло, Нова искра, Босанска вила, а у чешким: Женски свет, Златни Праг, Дан и др.
ЛИТ: А-м, Зорка Ховоркова рођ. Калић, Политика, 6. X 1939.
М. Л.
КАЛИЋ Мита
КАЛИЋ Мита – драмски писац (Нови Сад, 8. V 1847 – Сомбор, 28 I 1909). Право име му је Димитрије. Његов деда, Димитрије, био је Цинцарин, по занимању трговац; отац, такође Димитрије, варошки поткапетан у НСаду, мати му се звала Ружица. Основну школу и четири разреда гимназије завршио је у НСаду (1855-1863), а V–VII разред гимназије у Сремским Карловцима и Будиму. У школској 1866/67. био је слушалац Велике школе у Бгду, одакле се у јесен 1867. вратио у НСад, где је 1868. завршио гимназију положивши испит зрелости. После тога студирао је права у Егеру (Мађарска) на Римокатоличком арцибискупском правном лицеју, али их није завршио. Од 1871. био је професор Градске реалке у НСаду, и за то време се (1873) пријавио да полаже испите на Филозофском факултету у Пешти из географије, историје, немачког и српског језика. У јесен 1875. запослио се као професор Реалке у Осијеку, али је после извесног времена напустио службу у школи и прихватио место приватног наставника, најпре у Бачком Новом Селу а затим у Ердуту, у кућама имућних поседника и властелина. За писара новосадског Магистрата изабран је 2. X 1879. и на тој дужности остао до 1882, када је примљен за професора Више девојачке школе у НСаду, у којој је радио целу деценију. Од 1892. био је професор Српске учитељске школе у Сомбору, а од јануара до септембра 1904. и њен управитељ. Отада је, озбиљно оболео, непрекидно био ван службе; последње две г. пред смрт, с времена на време скоро у потпуном живчаном растројству, добар део времена проводио је на лечењу у санаторијумима у Радегунду (Штајерска), Грацу и Баји. За члана Књижевног одељења МС изабран је 1905. Књижевним радом се почео бавити још као гимназијалац уређујући ђачки, руком писани лист „Шаљивац“. Прва песма штампана му је у „Даници“ (1864), а објављивао их је још и у „Матици“ (1869), ЛМС (1881), „Јавору“ (од 1882, под псеудонимом: Десимир) и „Стражилову“ (1885-1886). Већину песама испевао је у народном духу; једна од њих, Вода и сузе, која почиње стихом „Текла вода Текелија…“, стекла је широку популарност захваљујући композицији Р. Толингера за мешовити хор, штампаној у композиторовој збирци „Русанђанке“. Већи број чланака и јавних предавања, претежно из просветне области, објавио је у „Застави“, „Бранковом колу“, „Српском колу“ и „Женском свету“. Превео је и по Гараију прерадио приручник Српско-мађарски разговори (1899) и штампао Граматику за Немце који уче српски. МС штампала му је у едицији књига за народ четири свеске биографија Српски књижевници (I – 1890; II – 1891; III и IV – 1895), а његова Змајованка (1899) написана је у славу педесетогодишњице песничког рада Ј. Ј. Змаја. У рукопису му је остала новела Книва (1882). Бавио се и преводилаштвом, а приредио је за штампу и два извештаја о раду Српске учитељске школе у Сомбору (1902/03. и 1903/04). Највише је радио на драмској књижевности. Написао је седам комедија, две драме у стиховима и превео и посрбио једну комедију из француске класике. Три његове комедије наградила је МС из Накиног фонда: Мој џеп (1886), Максим (1896) и По команди (1900), а две су му најпре штампане у ЛМС – Преки лек и Свекрва. У рукопису су му остале две (односно три) комедије: У резерви, шаљива игра у једном чину (1898), и Кривотворци, шаљива игра у једном чину (1900), коју је доцније прерадио на три чина и дао јој наслов Кривотворац (1902). У свом комедиографском поступку највише се угледао на француске и немачке писце лаких комедија и водвиља, чији су комади били у великој моди на европским сценама од седамдесетих г. XIX до почетка XX века, а, донекле, и на нашег К. Трифковића, којег ипак, у много чему, није успео да достигне. Главни мотиви његових шаљивих игара на којима је градио комичне ситуације су љубомора, или наоко несносна свекрва која, и поред свега, жели добро снахи и сину; затим, безразложан страх од опасности која уопште неће наступити, или тврдоглава вера у свемоћ новца, да новац више од било које људске врлине чини човека човеком; један од његових комедијских мотива је и екстравагантно васпитање и понашање младе девојке, онако сасвим „осим света“. Мотиви, дакле, често коришћени у драмској књижевности. Узимајући те мотиве, и варирајући их, К. је успео да створи комаде из живота српског војвођанског друштва свога времена, са ликовима и ситуацијама са овога тла, гледаоцима лако препознатљивим. Био је заокупљен мишљу да треба писати тенденциозне комаде, морализаторске усмерености, и у томе је понекад успевао. Као писцу не могу му се оспорити посматрачки дар, смисао „за репродуковање типичних појава из народа“ и вештина у грађењу неких специфичних ликова који у његовим комедијама имају важне функције, као што су, на пример, собарице, куварице, пандури, момци, слуге и други. Слабе стране његове драматургије су, најчешће, лабава конструкција комада, предугачки дијалози, недовољна припремљеност сукоба, понекад наивни разлози за неспоразуме и истеривање комичног на силу. Ипак, иако без књижевне вредности, неки би К. комади (на пример: Преки лек, Максим и По команди), по својим мотивима и рељефним ликовима, уз спретне драматуршке захвате, могли бити занимљив сценски материјал и за наша савремена позоришта. Његове драме, Деоба Јакшића и Растко-Сава Немањић, обе написане у јамбима, у сваком погледу су слабе творевине. СНП му је извело Преки лек (1886), Мој џеп (1887), Свекрву (1888) и Максима (са музиком И. Бајића, 1898), а НП Бгд Преки лек (1900).
БИБЛ: Мој џеп, шаљива игра у три чина, НСад 1887; Преки лек, шаљива игра у једном чину, ЛМС, 1887, књ. 150, с. 83-103; Свекрва, шаљива игра у једном чину, ЛМС, 1888, књ. 154, с. 36-63; Преки лек, шаљива игра у једном чину, НСад 1889; Свекрва, шаљива игра у једном чину, НСад 1889; Максим, шаљива игра у три чина с певањем, Сомбор 1896; По команди, шаљива игра у три чина, Сомбор 1900; Луј-Беноа Пикар, Два брачна пара, шаљива игра у два чина, за дилетанте приредио и посрбио М. К., НСад 1904; Деоба Јакшића, драма у три чина, Сремска Митровица 1906; Растко-Сава Немањић, драма у четири чина, Сомбор 1906.
ЛИТ: Ј. Грчић, Мој џеп, ЛМС, 1887, књ. 151, с. 143; Ј. Грчић, Свекрва, ЛМС, 1888, књ. 154, с. 150; Ј. Грчић, Максим, ЛМС, 1897, књ. 189, с. 166-167; М. Савић, По команди, ЛМС, 1899, књ. 199, с. 178-179; Ј. Грчић, Историја српске књижевности, НСад 1903, с. 198; В. Јовановић, Библиографија српско-хрватске драмске књижевности, Споменик Српске краљевске академије, 1907, књ. XLV, с. 40; А. Варађанин, Мита Калић, ЛМС, 1909, књ. 255, с. 84-85; А-м, † Мита Калић, Женски свет, 1909, бр. 2, с. 45; А-м, Мита Калић, Браник, 1909, бр. 13, с. 3; Ј. Грчић, Мита Калић,као књижевник и човек, Бранково коло, 1909, бр. 27-38, с. 426, 442, 459, 474, 492, 507, 523, 539, 555, 573, 584, 599; А-м, Мита Калић, професор исрпски књижевник, Календар „Велики орао“ за г. 1910, НСад 1909, с. 82-109; П. Поповић, Мита Калић, Из књижевности II, Бгд 1919, с. 182-198; Ј. Грчић, Портрети с писама IV, Згб 1926, с. 163-181; В. Стајић, Рад Матицесрпске на развијању књижевности, Споменица МС 1826-1926, НСад MCMXXVII, с. 98; В. Стајић, Новосадске биографије II, НСад 1937, с. 168-173; К. Т. Костић, Из прошлости Учитељске школе у Сомбору, НСад 1938, с. 48-49; В. Стајић, Грађа за културну историју Новог Сада II, НСад 1951, с. 182; Новосадска гимназија 1810-1960, НСад 1960, с. 164; М. Малетин, Садржај Летописа Матице српске 1825-1950. I, НСад 1968, с. 93; П. Малетин, Из историје Матице српске – Књижевно одељење, Рад МС, 10, НСад 1974, с. 47.
Л. Д.
КАЛМАН Имре (Imre Kálmán)
КАЛМАН Имре (Imre Kálmán) – мађарски композитор
(Шиофок, на Блатном језеру, 24. X 1882 – Париз, 30. X 1953). Упоредо са студирањем права учио је музику на Конзерваторијуму у Будимпешти. У Беч одлази 1938, касније емигрира у Швајцарску, а 1940. прелази у САД. Најпре је писао песме и мања оркестарска дела. Подстакнут првим успесима својих песама и кабаретских куплета, опредељује се за ведри сценско-музички жанр – оперету. Аутор је 18 оперета које су са великим успехом извођене широм света. У својим делима вешто је повезивао бечки шарм са елементима мађарске народне музике, испољавајући притом посебан смисао за обликовање драматично уверљивих призора. Сматра се оснивачем лирско-психолошког жанра у оперети. У његовим делима буфонерија, карикирање и многобројни плесови стапају се са драматичним и лирским сценама. Он користи лајтмотив и широко разрађује оркестрацију, тако да финала неких његових оперета подсећају на праве симфонијске слике. Веома често хору поклања значајну улогу и хор увек активно учествује у радњи. Уз Ференца Лехара најистакнутији је мађарски оперетски композитор и спада у ред најзначајнијих представника бечке оперете. У СНП су извођене његове оперете: Јесењи маневар, Силва, Бајадера, Холандска женица, Кнегиња чардаша, Карневалска вила, Грофица Марица, Љубичица са Монмартра и Госпођица Жужи.
М. Х.